בעניין:	מדינת ישראל		
			המאשימה	
	נ ג ד		
			
	אריה ארבגין		
			הנאשם	

גזר דין

1.  הנאשם הורשע, בתום שמיעת ההוכחות, בחבלה חמורה, עבירה לפי סעיף 333 לחוק העונשין התשל"ז – 1977.

על פי עובדות כתב האישום, בתאריך 22.6.05 סמוך לשעה 9:45 במרפאת קופת חולים "מכבי" שברח' אגריפס בירושלים, חבל הנאשם בד"ר א.ס. (להלן: "המתלוננת") חבלה חמורה שלא כדין.
הנאשם, אשר טופל אצל המתלוננת שלושה ימים לפני כן בחנקן נוזלי, הגיע למרפאתה לאחר שקבע תור מראש, הוא ביקש מרשמים לתרופות, ותוך שהוא משוחח עם המתלוננת, מזג לכוס קפה חם מתרמוס שהביא עמו. 
הנאשם אמר למתלוננת: "את שרפת אותי, עכשיו אני אשרוף אותך", ושפך את הקפה החם מן הכוס ומן התרמוס על פניה וחזה של המתלוננת, אחר כך ניסה להימלט מן המקום אך נתפס ע"י מאבטח ושוטר אזרחי שהיו במקום. 
כתוצאה ממעשי הנאשם נכוותה המתלוננת כוויות בדרגות ב' ו- ג' בחזה ובפניה והיא אושפזה בבית החולים לקבלת טיפול רפואי. 

2.  אחיו של הנאשם, דב בן יצחק, העיד במסגרת הראיות לעונש. לדברי האח, הנאשם והוא שני אחים, אביהם נפטר בשנת 91 והנאשם חי אמו עד שנפטרה, בסוף 2002. כשאימו נפטרה הנאשם קיבל את זה מאוד קשה, הוא היה קרוב מאוד אליה. בסמוך לפטירתה של אימו היה סכסוך בינו לבין הנאשם. 
לדבריו לנאשם אין קשר עם אנשים מבחוץ, הוא לא עובד, הוא  סגור בתוך עצמו, הוא לא יוצר קשרים ולא היה לו קשר עם אף אחד חוץ ממנו ומאימו. לדבריו הנאשם אינו אלים. יש לו דברים אחרים לא בסדר, אבל לא מבחינת אלימות. המאסר עלול להשפיע עליו לרעה, גם כך הוא במצב נפשי לא טוב. לדבריו אחיו הוא בחור בלי עבר ובלי עתיד.

3.  ב"כ המאשימה טענה בטעוניה לעונש כי האלימות היא נגע הולך ומתפשט שסובלת ממנו החברה. כיום אזרחים רגילים אינם יודעים כיצד להתנהג עם הבריות, מה לעשות כשמישהו מבקש ממך להזיז את המכונית, מבקש ממך סיגריה או שיחה מהפלאפון, כיצד להתנהג כשיושבים על כסא בחוף הים, כשיוצאים לטיול עם הכלב, כל אלה דברים פשוטים, פעולות יום יומיות שניסיון החיים מלמד אותנו שלא פשוט להתחמק ולצאת מהן ללא פגע. 
לדבריה, אוכלוסית הרופאים הינה אוכלוסיה פגיעה במיוחד. כל חטאה של המתלוננת במקרה הנדון היה שנתנה טיפול רפואי פשוט לנאשם, הוא הלך הביתה לאחר טיפול זה, ובמשך שלושה ימים התבשל בזעמו, זעם לא ברור, לא פורפורציונאלי, הוא הזמין תור לרופאה, הגיע עם תרמוס מלא קפה רותח ושפך אותו על המתלוננת. לדבריו, "את שרפת אותי אני אשרוף אותך" כשכל הטיפול שנתנה המתלוננת לנאשם הסתכם בטיפול נקודתי וקטן בבעיית עור פשוטה, טיפול שניתן גם לילדים.
ב"כ המאשימה ציינה כי לנאשם יוחסה עבירה של חבלה חמורה שעונשה המירבי הוא 7 שנות מאסר. בפועל על פי עובדות המקרה היה מקום לייחס לנאשם חבלה חמורה יותר, על פי סעיף 329 לחוק העונשין, אך לחץ הזמן בעת הליך המעצר הציל את הנאשם מפניה זו. 
לדבריה, המקרה שלנו נמצא בסאקלה הגבוהה של חבלות שנכנסות למסגרת הסעיף בו הורשע הנאשם, למתלוננת נגרם כאב קשה מאוד שנמשך חודשים, ואף נגרמו לה מוגבלויות קשות, שגם לאחר התערבות כירורגית קשה למחוק את השפעתן. ספק אם נזק זה ירפא אי פעם. לדבריה, על בית המשפט לשים דגש על שיקולי הגמול וההרתעה, בביטוי מחמיר של ענישה, שאופיו הנקמן והאכזרי של הנאשם גוררים אחריהם. 
אשר לשיקולי שיקום - אומנם לנאשם אין עבר פלילי, אך הנאשם אינו לוקח אחריות על מעשיו, והתנצלותו לא כנה ולא משכנעת. גם לאחר חמישה חודשי מעצר, הנאשם עדיין מבטא שנאה וכעס כלפי המתלוננת. לא ניתן לסמוך על ההליך המשפטי עד כה שישפיע עליו בצורה שהיינו מצפים שיקרה לנאשמים אחרים, ונראה כי הסכנה הטמונה באישיותו ודרכו לא דעכה והמרחק עד להתפרצות הזעם הבאה היא קצרה. על כן חובה להרחיק את הנאשם מהמתלוננת ומהחברה לתקופה ארוכה בתקווה שחומרת מעשיו תחדור עמוק אל תוך תודעתו. 
עמדת המאשימה היא כי יש לגזור על הנאשם את העונש המקסימלי הקבוע בחוק, וכן לחייבו בפיצוי למתלוננת.

4.  ב"כ הנאשם טען בטיעוניו כי מדובר בנאשם צעיר יחסית בן 39, ללא כל עבירות קודמות או מעשי אלימות כלשהם. כפי שהעיד אחיו, המעשה חד פעמי ואינו משקף את התנהגותו של הנאשם בעבר או בעתיד או את אופיו. לדבריו מדובר במקרה חד פעמי. לדבריו המקרה אירע כתוצאה מהתקופה הקשה שהנאשם עבר. הנאשם התייתם מאביו לפני שנים רבות, ובמשך תקופה ארוכה גר עם אימו, ללא קשר עם אנשים מבחוץ. האדם היחיד שהוא אהב ובטח בו היתה אימו. אמו נפטרה לפני שלוש שנים, דבר שהביא למשבר עמוק בחייו של הנאשם. בעקבות האירוע הוא גם הסתכסך עם אחיו, הקרוב היחיד שנותר לו בעולם. הניסיון של התביעה להציג את הנאשם כאילו תכנן מעשה עתידי, הוא חסר כל בסיס. הנאשם הצטער על מה שקרה והביע זאת מפורשות. 
לדבריו אם הנאשם ישפט לתקופת מאסר ממושכת, הדבר יגרום להתדרדרות קשה במצבו ובסיכויי שיקומו. הנאשם אינו אדם אלים אלא אדם שיכול לחזור לחיים תקינים ונורמלים אם ישתחרר במהרה מהמאסר. לעומת זאת, שהייה ממושכת במאסר תגרום לנאשם לחבור לגורמים שליליים, להתדרדר ולהפסיק לנהוג בצורה שקטה כפי שנהג ונוהג בדרך כלל, וכפי שינהג בעתיד, אם ישתחרר במהרה.
לדבריו, הדרישה של התביעה לגזור על הנאשם עונש שקרוב לעונש המקסימלי הינה חסרת כל פורפורציה. גם החברה וגם הנאשם יצאו נשכרים אם הנאשם לא יכנס למאסר ממושך. הנאשם עצור מיום 22.6.05 ותקופה זו של 5.5 חודשי מעצר היא תקופה מספיקה לריצוי בפועל. לפיכך ביקש להסתפק במאסר על תנאי בנוסף לתקופת המעצר.

הנאשם עצמו אמר לאחר הטעונים לעונש כי הוא מצטער מכל הלב על מה שקרה, הוא מתנצל לפני הרופאה ומבקש את סליחתה.  

כל אחד מהצדדים הביא פסיקה לתמיכה בטעוניו.

5.  עם פתיחת ההליכים בתיק זה, נשלח הנאשם לפסיכיאטר המחוזי לקבלת חוות דעת בענינו. 
מחוות דעת שהוגשה עולה כי הנאשם תושב ירושלים, רווק, מתגורר לבדו, סיים 9 שנות לימוד. הנאשם שירת בצבא בנח"ל ושוחרר משירות מילואים פעיל עקב "אי התאמה". לפני כארבע שנים נפטרה אמו של הנאשם ומצבו הנפשי התדרדר. הנאשם נקלע גם לסכסוך כספי עם אחיו על הירושה, בעקבותיה הסתבך עם עורך דין רמאי שגבה ממנו כספים רבים במרמה. כל זה גרם לו ללחץ נפשי והביא אותו לטיפול בשיחות אצל פסיכיאטר פרטי. לדברי הנאשם התקיימו שלוש שיחות בלבד. 
לגבי המעשה המיוחס לו הנאשם לא הכחיש לפני הפסיכיאטר את הדברים הכתובים בכתב האישום, הסביר כי הגזים בתגובותיו, וניתן היה להבין ממנו שלא היה מרוצה מהטיפול ולכן התנהג כפי שהתנהג. הנאשם גילה חרטה מסויימת על מעשיו.
הפסיכיאטר ציין כי מדובר באדם ששנים רבות אינו עובד ואינו מתפקד בשום תחום. הנאשם עשה רושם בלתי אמין. נקבע כי הוא במצב נפשי תקין, לא פסיכוטי, אינו סובל ממחלת נפש פעילה וסביר להניח שכך היה גם בעת ביצוע המעשים המיוחסים לו. נקבע כי הנאשם יודע להבדיל בין טוב לרע, אחראי למעשיו ויכול לעמוד לדין.

6.  מעשיו של הנאשם חמורים ביותר. 
הנאשם קיבל טיפול מד"ר א.ס., ממנו לא היה מרוצה. תגובתו של הנאשם לא היתה תגובה מיידית לטיפול. הנאשם חזר שלושה ימים לאחר קבלת הטיפול, וזאת לאחר שהזמין תור אצל המתלוננת. הוא הגיע בעיצומו של קיץ כשברשותו תרמוס עם קפה רותח. הנאשם אמר למתלוננת "את שרפת אותי אני אשרוף אותך" ושפך את הקפה הרותח על גופה של המתלוננת, כל זאת בגין טיפול רפואי שנתנה המתלוננת לנאשם מתוקף תפקידה כרופאת עור. 
כתוצאה ממעשיו של הנאשם נגרם למתלוננת כאב קשה שנמשך מספר חודשים, וצלקות בפנים ובחזה שאת חלקן נושאת המתלוננת עד היום. המתלוננת, שבאותה תקופה הניקה את תינוקה, נאלצה להפסיק את ההנקה בשל כאבים בשדיה. 
המתלוננת העידה על נזקים פיזיים ונפשיים שנגרמו לה: ההחלמה הקשה מהכויות העמוקות, כאבים חזקים בשל הכויות ובשל הצורך להחליף תחבושות פעמיים ביום, כמו כן  פגיעה נפשית הן בשל הצלקות על בית החזה ועל שדיה, כשלדבריה לאישה מדובר בדבר מאוד משמעותי, והן מאחר שלא יכלה להחזיק את התינוקת בידיה, לא יכלה לתפקד כאם והיתה זקוקה למטפלת שתטפל בתינוקת במקומה.
המתלוננת התייחסה לפחדים שנגרמו לה בשל האירוע – היא נאלצה לבקש שיחליפו לה חדר במרפאה, והיתה צריכה "לא לראות בכל חולה שנכנס אוייב" שבא לפגוע בה. המתלוננת ציינה כי הפגיעה כיום ברופאים היא דבר נפוץ – לאחד שוברים יד, לשני מרביצים ועל האחר מרוקנים תרמוס – לדבריה הדבר הופך להיות סדרה וזה מפחיד. 
את הנזק שנגרם למתלוננת כתוצאה משפיכת הקפה על פניה וגופה ניתן לראות בתמונות שהוגשו. חלק מהכויות והצלקות לא נרפאו עד היום.

7.  לענישה מספר מטרות ובהן מחד שיקום, ומאידך גמול והרתעה. 
הענישה לגבי כל נאשם צריכה להיות אינדבידואלית. עם זאת, ככל שהעבירה ותוצאותיה חמורות יותר, כך קטן משקלן של הנסיבות האישיות של הנאשם, קטן משקלו של השיקול השיקומי וגובר משקלם של השיקולים האחרים. 

בע"פ 8314/03 רג'אח שיהד בן עווד נ' מ"י, תק-על 2005(2), 3016, 3017, ציין בית המשפט:
"בית-המשפט חייב להעלות את תרומתו הצנועה במלחמה הקשה שיש לחברה בישראל באלימות הגוברת והולכת ברחובות ובבתים, ותרומה זו תמצא את ביטויה בעונשים החמורים ששומה עליהם על בתי-המשפט לגזור על מעשי אלימות שפשו במקומנו כמגיפה. עלינו למוד את הרחמים שבליבנו כמידה הראויה להם, והרי ידענו כי כל מי שנעשה רחמן במקום אכזרי סוף שנעשה אכזרי במקום רחמן. יצא הקול מבית-המשפט ויילך מקצה הארץ ועד קצה. יצא הקול ויידעו הכל כי מי שיורשע בעבירת אלימות יישא בעונש חמור על מעשהו, והעונש יהיה על דרך הכלל כליאה מאחורי סורג ובריח. וככל שייעצם מעשה האלימות כן תארך תקופת המאסר."
 
עוד ציין בית המשפט בע"פ 4872/95, מ"י נ' גל אילון ו-2 אח', פ"ד נג(3), 1, 8-9:
"מבחינת האינטרס הצבורי, אין זה מספיק להטמיע בחוק סטנדרטים של התנהגות. הציבור חייב לראותם מיושמים בכל עת ולראות בהם חלק בלתי נפרד מנוהגים חברתיים מקובלים המגינים על גופו, רכושו וכבודו של כל אחד מתוכו. ענישה סלחנית במקרים של התנהגות עבריינית חמורה, עלולה להביא להתמוטטות עכבות מוסריות, להתפרש כהתפשרות על ערכים ועל נורמות, לפגוע באמינות מימושו של האיום בעונש מאחורי החוק ולהעביר מסר שלילי לעבריינים פוטנציאליים המועדים לבצע עבירות מאותו סוג." 

מעיון בפסקי הדין שהוגשו ניתן לראות הבדלים ממשיים ברמות הענישה במקרים השונים. עם זאת, במקרים חמורים, בדרך כלל, גזר בית המשפט על הנאשמים עונשי מאסר ממשיים:
ע"פ 1076/96, מ"י נ' פרנסואה זקין, תק-על 97(1), 97 – המערער שפך על חברתו המתלוננת ועל מעבידה חומצה, אשר גרמה כוויות קשות בפניהם ובגופם. למתלוננת נגרמה נכות לצמיתות ושניהם נזקקו לניתוחים. בית המשפט בערכאה ראשונה גזר על המערער מאסר למשך 10 שנים ופיצוי למתלוננת. בית המשפט העליון קיבל את ערעור המדינה, ציין כי לו היה דן כערכאה ראשונה היה מטיל על המערער את העונש המירבי הקבוע בחוק, והעלה את העונש למאסר בפועל למשך 15 שנים.
ע"פ 4868/91, זהבה בן עמי נ' מ"י, תק-על 92(2), 1715 – מערערת הגיעה למשרדה של המתלוננת, על רקע אי קבלתה לעבודה, התיזה חומצה על פניה וגופה של המתלוננת וגמה לה לכויות קשות. בית המשפט גזר על המערערת מאסר בפועל למשך 4 שנים.
ע"פ 11478/03, משה אביטן נ' מ"י – המערער חתך את פניה של המתלוננת, לאחר שזו, שהיתה בת זוגו, ביקשה להפרד ממנו. בית המשפט גזר על המערער מאסר בפועל למשך 7 שנים.
ע"פ (באר שבע) 405/96, מ"י נ' פלוני – המשיב שפך על פניה של אשתו מים רותחים מהולים בסוכר וגרם לה כויות על פניה וגופה וכן איים עליה. בית משפט השלום דן את המשיב למאסר בפועל למשך 12 חודשים, קנס, התחייבות ופיצוי למתלוננת. בית המשפט ציין כי הפגיעות שנגרמו למתלוננת היו קשות וחמורות. עד לדיון בערעור המתלוננת החלימה מהפגיעות הקשות ועל פניה כמעט לא נראו סימני הכוויות הקשות. למרות זאת, בית המשפט החמיר בענשו של המשיב והעמידו על מאסר בפועל למשך 4 שנים.

ע"פ 3036/92, ג'מאל בן אברהים חמודה נ' מ"י וערעור שכנגד – הנאשם תקף את המתלונן, שהינו רופא שעבד באותה עת בחדר מיון. כתוצאה מהתקיפה איבד הרופא את הכרתו ונגרם לו שטף דם גדול בעין עם חשש לפגיעה תמידית בראיה, דימום באף ושטף דם במצח. בערכאה ראשונה נגזר ענשו של הנאשם למאסר בעבודות שירות למשך 6 חודשים, מאסר על תנאי וקנס. בית המשפט העליון העמיד בערעור את עונש המאסר בפועל על 3 שנים, וציין:
"חדר מיון בזמן שהרופא מבצע את תפקידו ומנסה להציל חיי אדם הוא דבר שאין להשלים עימו ואין על כן מקום לגזירת עונש מקל. סיכון בריאותו ושלומו של רופא הניצב על משמרתו וממלא תפקידו הוא מעשה הפוגע לא רק ברופא אלא בשלומם של החולים והנפגעים". 

בעניננו, למעט העדר הרשעות קודמות, לא ניתן היה למצוא כל נסיבה לזכותו של הנאשם. 
חומרת המעשים, כמפורט לעיל, עומדת לחובתו. חומרה זו מחייבת תגובה הולמת, אשר תבטא הן את חומרת המעשים והן את התייחסות בית המשפט והחברה בכללותה למתלוננת ולנזקים שנגרמו לה.
עוד עומדת לחובתו של הנאשם העובדה שלא מדובר במעשה ספונטני אלא במעשה מתוכנן מראש. 
לא עומדת לנאשם הודאה כנסיבה לקולא. אמנם הנאשם הביע צער על תוצאות מעשיו, אולם לא ניכרה בדבריו חרטה כנה. יתרה מזו, הנאשם, אשר בחר לנצל זכותו לנהל הוכחות, אילץ את המתלוננת לעמוד על דוכן העדים, להחקר על ידי באי כח הצדדים, ולחזור על הטראומה שחוותה בעת האירועים ולאחר מכן. 
גורם ההרתעה הינו גורם משמעותי בענישה במקרה זה, הן כלפי הנאשם, שלא יחזור בעתיד על מעשי אלימות, והן כלפי אחרים, לגבי מעשי אלימות בכלל ולגבי מעשי אלימות כלפי רופאים וצוותים רפואיים בפרט.
כל השיקולים המפורטים לעיל מחייבים הטלת מאסר לתקופה משמעותית. 

8.  ב"כ המאשימה ביקשה לחייב את הנאשם גם בתשלום פיצוי למתלוננת. ספק אם הנאשם יוכל לשלם פיצוי כלשהו, ובמיוחד לא אם יגזר עליו מאסר ממושך. עם זאת, מדיניות ענישה ראויה מחייבת גם תשלום פיצוי למתלוננת. 

לענין זה ציין בית המשפט בת"פ (מחוזי חיפה) 159/01, מ"י נ' פלוני:
"ערים אנו לקושי המעשי של אסיר לפצות את קורבנות הפשע. ואולם מדיניות הענישה הראויה מחייבת קביעת אמות מידה שיהוו גורם מרתיע לכל עבריין. מבין גורמי ההרתעה גם הידיעה כי הפוגע יפצה את הקורבן על פגיעתו. 
במקרה שבפנינו שום פיצוי כספי לא יוכל לפצות על הנזק הנגרם. ואולם סבורים אנו כי ראוי לפסוק במסגרת הליך זה פיצוי כספי למתלוננת, שיביא לידי ביטוי גם חיוב הנאשם להשתתף בעלויות המידיות של תיקון הנזק שגרם..."

9.  לאור האמור לעיל, אני דנה את הנאשם כמפורט להלן:
א.  מאסר של 36 חודשים החל מיום 22.6.05. 
ב.  מאסר על-תנאי של 6 חודשים, אותו לא ירצה הנאשם אלא אם יעבור תוך 3 שנים מיום שחרורו מהמאסר כל עבירת אלימות. 
ג.  הנאשם ישלם פיצוי למתלוננת בסך 100,000  ₪.
זכות ערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים תוך 45 יום מהיום. 
ניתן היום כ' בכסלו תשס"ו (21 בדצמבר 2005) במעמד ב"כ המאשימה, הנאשם וב"כ.                                                                               
רבקה פרידמן-פלדמן, סגן-נשיא